Волонтер Майк Вілсон: Син мені сказав – приїхати в Україну під час війни було найкрутішим, що я колись робив
www.rbc.ua
Sat, 27 Jul 2024 08:00:00 +0300
![Волонтер Майк Вілсон: Син мені сказав – приїхати в Україну під час війни було найкрутішим, що я колись робив](https://api.uanews.net/images/66a480a4ee616.webp)
Американець Майк Вілсон, батько п'яти синів, вже багато років допомагає українським військовим і ветеранам.
Раніше приїздив в Україну час від часу, але після повномасштабного вторгнення РФ Україна стала його другим домом.
Ще у 2015-му Вілсон тренував українських військових – навчав їх стрільбі, яку сам колись опанував у морській піхоті США.
Зараз веде розмовний клуб англійської мови у благодійному фонді "Після Служби" і планує відкрити "Київський західний салон" – місце зустрічей людей зі спільними інтересами.
РБК-Україна поспілкувалося з Майком Вілсоном про його життя в Україні, навчання військових та про те, що потрібно нашій країні для перемоги у війні.
Далі – пряма мова співрозмовника.
Про навчання українських військових та дзвінок з ЦРУ
Вперше я побував в Україні у 2012 році, ще до початку Революції Гідності на Майдані.
Пізніше, невдовзі після початку війни на Донбасі, приїхав в Україну знову.
Як колишній морський піхотинець, дуже хотів бути корисним і відчував, що зможу тренувати українських військових.
На перших порах допомогли знайомі.
Мене звели з військовими, які на той момент базувалися у Миколаєві.
Я приїхав туди, привіз зі США мішені.
Мені дали на навчання хлопців, які теж були з морської піхоти, і ми на цьому фоні відразу знайшли спільну мову.
На перших заняттях у мене буквально стискалося серце: бачив, що бойовий досвід у них є, але деякі просто не вміли стріляти.
Хоча це базові навички.
Вони тоді тільки що вийшли з АТО, але їх довелося вчити фактично заново.
Тоді я приніс їм вже більші мішені, під розмір людини.
Це були мішені з "бичачим оком" (bull eye) – окресленим центром посередині, вони краще підходили для навчання.
Ставив їх на відстані 200 та 300 метрів.
З відстані в сотню метрів вони вже добре вміли стріляти, але цього було недостатньо, адже більшість пострілів на фронті робляться із більш далекої відстані.
Я проводив для них навчання за типовою програмою Корпусу морської піхоти Сполучених Штатів, де якраз і вчили влучній стрільбі.
Фото: Майк Вілсон час від часу приїздив в Україну раніше, а потім вирішив залишитися тут жити (Віталій Носач/РБК-Україна)
Також важливо було опанувати таку річ як вогневий контроль.
Коли вас накриває ворожий вогонь, важливо правильно реагувати: не сидіти й молитися, що вас омине куля, а влучно випустити, скажімо, 6 магазинів зі 180 патронами так, щоб вразити противника.
Наступним кроком розробив програму, за якою могли б навчатися військові й надалі.
Склав навчальний план.
Щоб кожен, хто виходив з курсу, знав всі основи поводження зі зброєю і тактику ефективного ведення бою.
Важливо було навчити тих, хто потім би тренував інших і поширював ці знання та навички серед інших військових.
Я провів курс і знову повернувся до Штатів.
Там на мене вийшли співробітники ЦРУ.
Зателефонували, і я запитав, звідки у них мій номер.
Бо номер був новий, ще не зареєстрований.
Відповіли: "ну, у нас свої шляхи".
Посміялися.
Після цієї розмови я сам подзвонив у спецслужби і спитав, чи це бува не розіграш, і чи справді взагалі мені телефонувала реальна людина.
Бо, знаєте, не щодня вам телефонують із ЦРУ.
Насправді розмова була доволі буденною.
Вони розпитували, хотіли переконатися, що я нічого не порушував.
Не воював, наприклад.
Я зараз цивільний, і маю повне право бути волонтером, можу тренувати людей.
До того ж я був на боці добра – на боці України.
Якби я раптом вирішив поїхати в Росію і тренувати їх військових, то мене б точно вже давно заарештували.
Про синів, розлучення і переїзд в Україну
У мене п'ятеро синів, всі вони вже давно виросли, кожен з них зробив гарну кар'єру.
Хтось пішов у бізнес, хтось став військовим, хтось займається спортом.
Я ними дуже пишаюся, як і вони мною.
Багато років тому я розлучився, і коли ми з дружиною прийняли рішення розійтися, всі сини залишилися жити зі мною.
Хоча дружина й пішла від нас, ми з нею далі по життю ніколи не були ворогами.
Я не допускав, щоб діти якось негативно до неї ставилися.
І намагався зробити так, щоб сини любили й однаково поважали і маму, і батька.
Всі сини вирішили залишитися жити зі мною, це було їхнє свідоме рішення.
І, знаєте, ніхто з нас про це не пожалкував.
У нас вдома завжди було гамірно.
Ми були великою, дружною сім’єю.
Ми разом вчилися чомусь новому, разом розважалися, пізнавали світ.
Жили таким собі "чоловічим колективом", і всім так було комфортно.
Фото: Майк Вілсон веде розмовний клуб англійської мови для ветеранів Збройних Сил і розвиває в Киеве кілька інши проектів (facebook.com/MikeWilson)
Коли сини виросли і роз’їхалися, в якийсь момент я подумав: "О, нарешті тепер я вільний і можу робити все, що хочу".
Але через секунду була вже інша думка: "Стоп, а що я хочу робити?".
Відповіді на це питання я не знав.
І ось тоді прийшло розуміння того, що будинок став порожнім.
Раніше було гамірно, весь час вдома хтось розмовляв, сміявся.
Але прийшло відчуття порожнечі, і мені знадобилося три роки, щоб до цього звикнути.
Перші роки після того, як сини виїхали, були для мене непростим періодом.
Хоча я завжди по життю був соціальною людиною: спілкувався, маю багато друзів і знайомих.
Спілкування мені загалом вистачало, але коли будинок пустий – це щось інше.
Я хотів, щоб мої сини були поруч, і все одно певний час почувався самотнім.
В таких ситуаціях рятує, якщо займаєшся улюбленою справою, яка дає сили.
І дає розуміння власної користі, що ти живеш не даремно, а комусь допомагаєш.
Я вирішив і далі сконцентруватися на тому, щоб допомагати Україні.
Після навчань українських військових, у США я продовжив спілкуватися з тими, хто так чи інакше займається різними питаннями по Україні.
Це були мої однодумці, і всі ми сходилися в тому, що треба акумулювати сили для допомоги, особливо поки країна у війні.
Хтось возив в Україну ліки, хтось займався різними іншими гуманітарними питаннями.
Ми продовжили спілкування, і з часом я повернувся в Україну знову, вирішив не їздити туди й назад, а залишитися жити тут.
Сини сприйняли моє рішення з повагою і з розумінням.
Мій молодший син – теж морський піхотинець, як і я.
Син мені сказав: приїхати в Україну під час війни – це найкрутіше, що я колись робив.
Спілкування – головне.
Про соціальні ініціативи в Україні
Я зараз веду в Україні кілька проектів, в тому числі для ветеранів.
Один з них – розмовний клуб англійської мови у благодійному фонді "Після Служби".
Це потенційно допомагає молодим хлопцям, які повертаються з війни, знайти непогану роботу.
Але головне – це психологічно допомагає краще повертатися до цивільного життя.
Вони не закриваються у собі, спілкуються з однодумцями.
Другий мій проект народився з розуміння того, що українська культура – надзвичайно багата, але вона зазнала величезного впливу СРСР.
Це позначилося й на тому, як люди в Україні спілкуються.
Фото: Також волонтер організує танцювальні флешмоби в Києві (facebok.com/Kyiv's Western Saloon)
Помітив, що старші за віком люди мало комунікують навіть на рівні своєї родини.
Особливо ті, хто одружився до розпаду Союзу.
Спостерігаю за людьми і бачу, що вони разом рідко кудись ходять, проводять мало часу спільно.
Для них шлюб – скоріше як договір, розділення обов’язків: хтось заробляє гроші, другий займається побутом.
Але діалогу між ними – мінімум.
І навіть особисто мені певний час було важко знайти людей в Україні, з якими спілкуватися легко і невимушено.
З якими легко стати другом.
Тому, щоб трохи об'єднати людей, я придумав в Україні ще одну ініціативу – Kyiv Western Saloon.
Хочу зробити його таким собі клубом цікавих людей, брати туди на роботу ветеранів.
Разом з командою ми збираємо кошти на відкриття такого приміщення шляхом краудфандингу.
Можна придбати членство в клубі навіть за 1 долар або за 40 гривень.
Насправді справа тут зовсім не в грошах: ті, хто купив членство всього за 1 долар – це будуть наші найцінніші люди.
Головне – формувати навколо себе спільноту, і ось це спілкування і налагодження контактів – найважливіше.
Ми також з друзями збираємося по вихідних у відомих локаціях Києва – на Золотих Воротах, на Подолі, на скляному мосту, і прямо на вулиці вчимо всіх бажаючих танцювати.
Таким чином привертаємо увагу до проекту.
Ідея таких спільнот може дати розуміння того, що гарні ідеї спрацьовують, якщо ви працюєте в команді.
В Європі та США серед людей дуже популярно бути членом різних клубів за інтересами, об'єднуватися в спільноти.
Люди можуть разом вирішувати різні нагальні питання і добиватися змін.
Відчуваю, що українцям під час війни важливо об'єднуватись у якійсь спільній меті.
Це не обов'язково має бути щось велике і масштабне.
Навіть звичайні знайомства, які на перший погляд не мають сенсу, потенційно можуть допомагати в перспективі.
Наприклад, недавно мені треба було вирішити питання з підготовкою відео для наших соцмереж.
Я не знаю української, то як я шукатиму людей, які цим займаються? Допомогло те, що я знав людей, які можуть пошукати і тим самим допомогти.
Так і з усім іншим: широке коло спілкування і те, що ми називаємо соціальним капіталом, допоможе українцям вирішувати спільні задачі і досягати успіху.
Фото: Відчуваю, що українцям під час війни важливо об'єднуватись у спільній меті, – Майк Вілсон (Віталій Носач/РБК-Україна)
Які зміни відбулися в українській армії за роки війни
В українській армії за ці роки відбулося багато позитивних змін.
Але я переконаний, що їх могло бути більше.
Війна почалася 10 років тому, і до гострої фази вторгнення РФ було немало часу, щоб наростити потужності, власне виробництво зброї, організувати регулярне поповнення боєприпасів.
Для перемоги у війні, окрім потужного захисту фронту, має бути єдність.
Як в суспільстві, так і в армії.
Рядові військові повинні відчувати, що командування їх підтримує.
Якщо у них між собою буде згуртованість і координація, ми підвищимо шанси на те, щоб відкинути Росію з територій, які вона окупувала.
На жаль, в українській армії все ще служить якась кількість командирів з "радянським" мисленням.
Які думають, що вони все знають краще, тому більше нікого не слухають.
Вважаю, що чим більше молодих буде в командуванні, тим краще.
На зміну тим, в чиїх голові ще живе СРСР, мають прийти ті, хто Радянського Союзу просто не застав.
Або на кого він не встиг якимось чином вплинути.
Важливо також розвивати й економіку безпосередньо в Україні, яка б поступово ставала менш залежною від зовнішньої допомоги.
Це не має бути тільки гуманітарна допомога, бо гроші мають працювати всередині країни.
А для цього важливо, щоб самі українці відкривали бізнес і розвивали його.
Мають бути різноманітні стимули і податкові пільги для компаній, які б розвивалися у себе вдома і створювали робочі місця.
Свого часу так було у США, коли там запровадили економічні стимули для тих компаній, які виходили на китайський ринок.
Вони побачили, що у своїй рідній країні працювати вигідніше, і частина бізнесу повернулася.
Так це мало б працювати: має реально працювати покарання для порушників, і ефективні стимули для тих, хто хоче розвивати і створювати якісні продукти та проекти.
Про допомогу заходу і постачання зброї Україні
Дуже обурює, коли хтось на міжнародному рівні виступає проти підтримки України.
Кажуть про дальність ракет, що не можна вражати військові цілі на території Російської Федерації.
Але ж це як вийти на боксерський ринг і просто стояти.
Ось ви на боксерському рингу, але ви просто закриваєтеся від ударів, не атакуєте.
Просто дозволяйте опоненту продовжувати вас бити.
Коли вдається ухилитись від удару, а коли – ні.
Чи переможете ви таким чином? Звісно, ні.
Виграти можна не захищаючись, а атакуючи.
Фото: В демократичних країнах важливість зброї для України мають і так розуміти самі, – Майк Вілсон (Віталій Носач/РБК-Україна)
Росія продовжує наступ, а потім світ каже: "Ой, не робіть цього, вам цього не дозволено".
Можливо, Україна сама вирішуватме, як вести війну? Україна ніколи ні на кого не нападала: в Україну вторгнувся ворог і країна захищається.
Президент України має виходити й просити зброю.
Але в демократичних країнах важливість зброї для України мають і так розуміти самі.
Натомість через рішення деяких країн у українських військових певним чином зв'язані руки.
Прикро, але багато країн просто кажуть: "Війна – це не в нас, це далеко", "Добре, якусь підтримку ми надамо, але не всю".
Мені розповідали військові, що частина танків, які надходять Україні з-за кордону, можуть вже мати якісь поломки, і їх доводиться ремонтувати.
Щоб зробити працюючим один танк, іноді треба ще два танки.
Просто тому, що з них треба взяти необхідні деталі.
Таке враження, що деякі країни хочуть позбутися своєї застарілої техніки.
І думають: чому б не відправити все це в Україну?
Гадаю, Україні у війні могла б допомогти американська морська піхота.
На жаль, ніхто її сюди не надсилає.
І невідомо, чи станеться це колись.
З одного боку, США нарощують присутність в Європі.
Це означає, що ми стаємо ближче до України фізично.
Однак я все одно дуже сумніваюся, що Штати колись візьмуть безпосередню участь у війні, відправивши сюди регулярні війська.
Гадаю, після виборів президента у США восени цього року мають бути зміни на війні в Україні.
Втім, президент – це лише одна з гілок влади.
Є законодавці, є виконавці законів.
Є судова влада.
І головне завдання – щоб підтримка України не завершувалася.
Останні новини
![додати ще новини](/_next/image?url=%2Fimg%2Ffi-br-refresh.png&w=48&q=75)